Igen kellemes kis logikai játék volt a Factory Balls és a folytatása is, most pedig itt a harmadik rész. A feladat továbbra is az, hogy egy megadott minta szerint elkészítsük a labdákat, okosan használva a színező, elfedő, megnyújtó, fakító, és egyéb eszközöket. Sok változás nincs az előző részekhez képest, csak néhány új eszköz (arra például nem emlékszem, hogy a színeket fakító lötty lett volna az előző részekben), szóval a készítők nem erőltették meg magukat. Azért a 30 pálya így is elég tartalmas munkakerülést nyújt.
Rossz cicus!
A Bad Pussy mindaz, amit elvárnék egy játéktól: van benne macska (alap :-D), műfaját tekintve az egyik kedvencem, különbségkereső, ráadásul újrajátszható, a történet humoros (és nem kicsit morbid), de ami a legfontosabb, ezt bizony hazánk fiai készítették. Ha nem tévedek, különbségkereső kategóriában ez az első magyar játék. És igen jó lett. Néha azért túl aprók a különbségek (a felénél megálltam letörölgetni a monitort, mert amit különbségnek néztem, az kosz volt, amit meg kosznak, na, azt kellett volna bejelölni), de ez legfeljebb csak a nehézségét fokozza. A grafika elsőrangú, a programozás nem különben: nem az igénytelen "piros pöttyöt rakok oda, ha megtaláltad" fajta, hanem szépen átváltoztatja azonosra a megtalált különbségeket, és van súgó funkció is (dehogynem fogod használni, mert érdekelni fog a történet vége). Külön öröm gyűjteni a bónuszpontokat, majd meglátjátok, miért. Egyszóval: a honleányi büszkeséget is hozzávéve, nekem ötös.
[alternatív link - a készítő saját oldala, érdemes még ott egy kicsit körülnézni]
40 komment
A legszemetebb egyklikkes
A One Button Bob a legszemetebb egyklikkes flashjáték, amivel valaha játszottam. Főhőse, egy önjelölt Indiana Jones úgy döntött, megkeresi az ősi kincset, amihez különféle akadályokon át vezet az út. Ezek pedig folyamatosan nehezednek, és eléggé szemétparasztok - a pixelre kiszámítva felbukkanó akadályok eléggé megkeserítik az egyszeri munkakerülő életét. Szerencse, hogy a zene viszont jó lett, így nem annyira frusztráló újra és újra nekiveselkedni a pályáknak.
43 komment
A túlerő apoteózisa (gemcraftes áthallásokkal)
Emlékeztek a Nano Warra, a Phage Warsra, a Phage Wars 2-re, esetleg a Bug Warra? Akkor gyorsan felejtsétek el ezt mind, mert itt a Civilizations Wars, a „fél csapattal odacsapunk” jellegű stratégiák királya. A feladat alapvetően itt is az, mint az elődökben: vannak bázisaink, ahol a bázis méretétől függően szaporodnak az egységek, ezeket kell okosan mozgatnunk úgy, hogy túlerőbe kerüljünk, és a pályán elfoglaljunk minden épületet – először a semlegeseket, aztán az ellenfelek bázisait. Csak persze az ellenfelek ezt nem várják ölbe tett kézzel, az ellenséges egységek is mozognak, és ezzel jól lehet taktikázni (például egy combosabb épület elfoglalása előtt megvárni, amíg az ellenfél legyengíti, feláldozva saját embereit). A Civilization Wars varázslatokkal és spéci épületekkel csavar a játékmenetet. Az épületek között vannak lövegtornyok és kristálygyűjtő helyek – ezek annál erősebbek, illetve annál gyorsabban gyűjtik a varázslatokhoz szükséges kristályokat, minél több ember állomásozik bennük (vigyázat, a spéci épületekben nem szaporodnak az egységek). A másik csavar, hogy egy-egy pályát többféle módban (varázslatok nélkül vagy úgy, hogy nem látjuk az ellenséges csapatok létszámát, esetleg úgy, hogy nem veszíthetünk épületet) is lejátszhatunk, és persze van egy csomó fejlődési lehetőség is – nem lehet nem észrevenni a többféle módon és a pályatérképen az erős Gemcraft: Chapter Zero-hatást. A végeredmény egy marha jó kis stratégia (főellenfelek is vannak!), amivel napokig-hetekig el lehet lenni, tipikusan olyan játék, amire az ember rákattan, hogy aztán jól lemaradjon a munkájával/tanulmányaival.
33 komment
A gyilkos Mikrobi visszatér
A tegnapi játék nagyon kis nyúlfarknyi volt, ezért hétvégére megkapjátok a Robokill 2-t. Az első rész már volt itt a blogon, jófajta felülnézetes lövöldözős marhaság, a folytatás pedig még szebb, mint elődje volt. Sajnos ennyiben ki is merülnek az újdonságok – a játék inkább csak egy új csokor küldetés, mint igazi második rész, és a legnagyobb gond, a monotonitás is megmaradt. Azért mindenképpen érdemes nekifutni, amíg el nem kezd unalmassá válni, addig nagyon jó. Egyébként, mint azt a link beküldője, Stonedraider kartárs jelezte nekem: az első részhez van egy ingyenes kiegészítő.
33 komment
Pszichedelikus játék egérgörgőre
Egérgörgőre nem nagyon írnak játékot, ezért ritka kincs a Record Tripping, amit többen is beküldtetek. A játékban öt egyszerű feladatot kell megoldanunk három-három nehézségi szinten, mindegyik feladat valamilyen forgó pályaelem gyorsítására-lassítására épül – ezeket az elemeket lehet az egérgörgővel irányítani. A grafika kellemesen fura, és mivel játék közben egy nő végig minden idők legdrogosabb meséjéből, az Alice csodaországban-ból olvas fel részleteket, van egy kis pszichedelikus felhang a játékélményben. Egyetlen baj van csak az egésszel: nagyon rövid, én bírtam volna vele játszani még pár órát.
[alternatív link]
22 komment
Négy különbséget is elég megtalálni
Volt már öt és hat is, de tulajdonképpen a remek időtöltéshez négy különbség is elég. Gyönyörű képek, zenének annyira nem is nevezhető akkordok a háttérben, és persze az eltérések. Meg jó ötletek arra nézve, hogyan lehet ezt az amúgy statikus műfajt dinamikussá tenni. Érdemes végignézni, ha valakinek van ideje-türelme, hogyan fejlődött a játék az öttől a négyig. Ez az az - egyébként ritka - eset, amikor a folytatás valóban felülmúlja az előzményeket.
[alternatív link]
18 komment
A szakócától a lézerfegyverig
Az Age of War kellemes ötvözete volt a tower defense és a várvédős játékoknak, és a második rész is hasonló szellemben készült. Kicsit szebb a grafika, kicsit több a fejlesztési lehetőség, kicsit talán nehezebb is, mint az előd, de a lényeg ugyanaz: gyártani az egységeket, illetve tornyokat, lehetőleg jobb ütemben, mint az ellenfél. A csavart most is az adja, hogy bizonyos számú tapasztalati pontból korszakot léphetünk, őskorból az ókorba, onnan a középkorba, és így tovább. Bevált taktikák, trükkök jöhetnek a kommentekbe.
44 komment
A, B, C, ... F U!
Az Alphabet Shoot szép példa arra, hogyan lehet tönkretenni egy jó ötletet némi szemétparasztsággal. A játékban többféle ágyúnk van, amikkel az ábécé egy-egy betűjét lőhetjük ki. A lövedékekkel a megfelelő betűvel ellátott téglákat kell kilőnünk, megküzdve mindenféle ingatag akadályokkal, amik hajlamosak rádőlni a spéci téglákra, és akkor kezdhetjük az egészet elölről. Nem lenne rossz cucc ez, ha kicsit elnézőbb lenne a nem tökéletes szögben, nem tökéletes erővel lőtt betűkkel. Így viszont marha frusztráló tud lenni, sok „afrancba, majdnem megvolt” pillanatban lesz része annak, aki kipróbálja.
8 komment
Az én rózsám vasutas...
Vasutas flashjátékból kevés van a neten, ebből adódóan a KMK-n is. Ezt az arányt igyekszik javítani a Park My Train, ahol vonatainkat kell eljuttatni a megfelelő állomásra, plusz pontokért pedig útközben felszedhetünk egy-két kocsit is. Figyelni kell a váltók helyes állására, nameg az expresszre, amelynek mindig elsőbbsége van - és ha ezt nem vesszük figyelembe, hamar vége a játéknak.
28 komment
Pacák támadása
A Gluey első pillantásra olyan jó kis időmúlató idiótaságnak látszott. A négyéves lányom találóan így fogalmazta meg: amelyik festékpöttynek szeme nő, azt meg kell kattintani, és akkor eltűnik, a többi pötty meg összefolyik. És tényleg. De csak az első hét-nyolc pályán, azt akár random klikkeléssel is lehet teljesíteni, gyönyörködve a színek kavalkádjában, a cseppek táncában. Kicsivel később azért már jönnek a vadabbnál vadabb dolgok, alul kilyukadó pálya, amiről lefolyik a festék, gravitációs irányváltó és a társai. Kikapcsolódásra az eleje, elmetornára a vége alkalmas.
[alternatív link]
16 komment
Skizofrénia: a harcos, a tudós és a pap
Végre egy remek (bár nem teljesen új) ötlet, gyönyörű grafikával, jó megvalósítással! Mostanában hiába túrtam a flashjátékos oldalakat, nem nagyon találtam kiemelkedő alkotást. A Paradox Embrace viszont zseniális. A korábban bemutatott játékok közül talán a Shift szériára hasonlít a legjobban - mert ebben is a főhős különböző énjeit kombinálva lehet teljesíteni a pályákat -, de aki a látványos grafikát szereti, annak is ez a megfelelő választás. Eleinte még nem is nehéz a játék, utána meg már belejövünk, de mire az utolsó pályával is végeztünk, eltelt a munkanap.
17 komment
Pszichedelikus játékterem
Most már tudom, milyen lehet bedrogozva elmenni egy játékterembe. A Pyroblossom nem fog kitartani egész napra, de a déli kávé mellé tökéletes. A szokásos megyünk, lövünk, felrobbannak életérzés annyira magával ragadott, hogy a harmadik menet után már a cd-tálcába próbáltam gyömöszölni az aprót, hogy újrakezdhessem. Ha ez nem is, de a shoot'em up megmozgatott, itt van még, lehet válogatni.
13 komment
Pingvinek minden mennyiségben
Van belőlük gyilkos hajlamú, kilövésre váró, csoportosan támadó. Gyakorlatilag a pingvinek uralják a világot. Legalábbis a Penguingames szerkesztői szerint. A Polar Boar csak egy játék a sok közül, érdmes kattintgatni, vannak munkakerülésre remekül alkalmas példányok. Sajnos elég sok gagyi is megtalálható az oldalon, de szerintem amúgy sem hinné el senki, ha azt mondanám, van 48 jól sikerült darab a témában. Egyébként is itt a báli szezon, körülöttünk is megszaporodnak a pingvinruhát öltő férfiak. Pingvinek, előre!
2 komment
Újra lecsap az ötágú csillag
A Hoshi Saga két és fél éve nagyon eredeti játék volt, aztán minden egyes folytatással kopott a fénye. A második, de főleg a harmadik rész nem volt már olyan ötletes, és most itt a színes-szagos negyedik részt, ami szerintem a leggyengébb mind közül. A feladat továbbra is egy trükkösen elrejtett ötágú csillag megkeresése az egyes pályákon, de ezek a pályák az utolső egy-két kivételével mind korábban már látott megoldásokra épülnek. Könnyen teljesíthető, ötlettelenséget sugalló folytatás, de ha már az ember végigkattintotta az előző hármat, ezt sem hagyja ki.
26 komment
Legendák nyomában
A keresgélős játékoknak az szokott a legnagyobb bajuk lenni, hogy túl rövidek és nem vagy nem sokszor újrajátszhatóak. A Legend of the Golden Mask rácáfol mindkettőre: egyrészt baromi hosszú ideig tart végigjátszani, másrészt mivel rendkívül sok apró részletből állnak össze a képek (ami nagyon sok keresnivalót rejt magában), hatodik-nyolcadik alkalommal sem lehet pár másodperc alatt lenyomni. Azon kívül, hogy egy-egy képen meg kell keresni tizenkét tárgyat, mindig vannak rejtett tárgyak, amik minijátékokra válthatók, és ha időn belül végzünk a kereséssel, újabb, bónuszpontokért menő tárgyakat vadászhatunk. Komolyan mondom, sosem hittem, hogy figyelemjáték kategóriában kiadható ennyire komplex és ilyen addiktív darab. Engem teljesen lehengerelt.
[Utóirat: a poszt szerzője semmilyen felelősséget nem vállal a bogarászás miatt kialakult hát- és szemfájásért, ezen mellékhatások a felhasználó saját kockázatát képezik.]
18 komment
Mészárlás szűkös keretből
Mivel is lehetne jobban zárni a hetet, mint egy szemétparaszt vérfürdővel? Igen, nagyon véres, nagyon szemétparaszt, first person zombimészárlás következik, kiegészítve egy kis szerepjátékkal. A Hellvolution készítői úgy gondolták, a zombik nem olyan lassú lények, mint a filmekben látjuk. Sőt, ha frissen zabáltak, turbó módba is kapcsolnak. Elsőre érdemes könnyű fokozaton nekiugrani, és rengeteg lőszert venni (amennyit csak a pénzünkből futja... szükség lesz rá). Még így sem garantált a siker, a játék ugyanis néha a tökéletes fejlövést is mellkasinak érzi. A találatért nyauuuuunak tessék hálálkodni.
[alternatív link]
21 komment
Zseniális főzőtanfolyam
A főzöcskézős játékokkal mindig az volt a bajom, hogy rettentően le vannak butítva, és/vagy szörnyen unalmasak. A What's for dinner végre egy olyan alternatíva a számítógépes kotyvasztásra, ami amellett, hogy addiktív és szórakoztató, még újat is mondhat kezdő szakácsoknak. Egyrészt részletes receptet kapunk, másrészt a játék során az elkészítés módját is elsajátíthatjuk. Itt nyilván nem az egérgyilkos kavargatásra kell gondolni, hanem a sorrendre, előkészületekre. A játék minden héten új ételsorral várja a visszalátogatókat. A zenét viszont érdemes azonnal kikapcsolni, fél percenként ismétli önmagát.
20 komment
Zenés mászkálás Sohaföldjén
Amikor elkezdtem játszani a Nevermore 3-mal, először a zene vett le a lábamról: pont, mintha Vollenweidert hallanám, gyönyörű, nyugtató és felkavaró egyszerre. Aztán a kis fickó mozgását, ugrálását látva beugrott a nagy klasszikus, a Neverhood, ami ugyan nem grafika, hanem gyurma-animáció, hangulatában mégis sok minden benne van. Ezeken túlmenően nem az a kifejezett érdekfeszítő játék, csak végig kell slattyogni (meg persze ugrabugrálni) a pályán, helyenként meghallgatni a többi szereplő monológját, egy-egy oké-t nyomni rá, és kész. Viszont cserébe végig remek kikapcsolódást nyújt, érdemes vele eltölteni az időt (kivéve, aki csak zombit szeret hentelni és lövegtornyokat fejlesztgetni, na, nekik nem ajánlom). Létezik első és második rész is, ám azok csak afféle szárnypróbálgatások, messze nem hozzák ugyanezt a fílinget.
18 komment
Alice meghalt Csodaországban - újratöltve
Amikor az Alice első részéről írtam, abban reménykedtem, hogy talán a következő rész hosszabb lesz. Nos, az lett, de nem sokkal. Tulajdonképpen nincs semmi baj a második résszel, csak ez is rövid, és szerintem sokkal könnyebb, mint az első. Ott azért meg kellett izzadnom, mire a feliratokat kibogarásztam a falon, ebben sehol nem sikerült megakadni. Egyébként rendben van a folytatás, és az is kiderült, nem ez lesz az utolsó rész. Én azért kicsit többet vártam az első rész alapján.
[alternatív link]
13 komment
Karácsonyi hídépítés, lovagokkal
Első KMK-s posztomban a Cargo Bridge-t ajánlottam a figyelmetekbe, most pedig két kiegészítőjével teszem ugyanezt: ezek a Cargo Bridge Christmas Pack, illetve a Cargo Bridge: Armor Games Edition. A grafika címhez igazításán kívül túl sok változás nem vehető észre, egyedül az új pályák adnak valamicske pluszt, mindenesetre egy darabig jó móka.
[karácsonyos, lovagos alternatív link]
6 komment
Egy kis mozgás sosem árt
Hosszan ülni a számítógép előtt a monitort bámulva nem túl egészséges dolog. A Micro Sports készítői valószínűleg szintén így gondolták, alkotásuk ugyanis röpke 5 perc alatt végigjátszható. A műfajilag (és egyes helyeken) a ClickPLAY-re hasonlító játékban a cél a szokásos: minél gyorsabban végrehajtani a megadott feladatot. Elszántabbak persze többször is nekiveselkedhetnek, hogy megszerezzék a maroknyi achievementet, a többieknek pedig marad a mozgás a friss levegőn.
[alternatív link]
12 komment
Mérleggondok
Ötletes, szórakoztató logikai játék a Libra. A főhős a jó öreg kétkarú mérleg, ennek két oldalára kell elhelyezni megadott számú elemet. Ezeknek persze több fajtája van, és a súlyuk is különbözik. További csavar, hogy a mérleg két karja között meg van adva a lehetséges legnagyobb súlykülönbség, illetve ha kirakódik egy teljes sor, akkor a Tetrishez hasonlóan eltűnik.
7 komment
Filozofikus egyperces flashjáték
Az élet kemény. Van úgy, hogy egy ugrás nem sikerül. Van úgy, hogy ott van az orrod előtt a tuti, és nem éred el. De néha, nagyon ritkán összejön, és eléred. És akkor rájössz, hogy... nos, az élet kemény. (Köszönet Grathnek a linkért.)
35 komment
Dolgozzon a szürkeállomány
Ötletes kis logikai játék a Grayscale, nem nagyon láttam még hasonlót a műfajban. Egy fénypontot kell elvezetnünk a célig úgy, hogy csak megadott vonalakon tudunk haladni. A vonalak egyes helyeken fogaskerekeken találhatók, ezeket a fénypont mozgásával tudjuk forgatni. A dolgot nehezíti a későbbiekben, hogy akadnak olyan vonalelemek, amiken csak egyszer lehet átmenni. Ugyan csak húsz pálya van, de a második tíz már nem kevés gondolkodást igényel.
18 komment
![](/img/blank.gif)
Utolsó kommentek